Jeg er Sigourney Weaver. Jeg spillede Ripley.
Jeg er Ridley Scott, 32 år gammel, jeg instruerede filmen.
På vej hertil i morges ringede Alan Ladd til mig.
- Det er løgn. - Og han ringede i går, -
- så han har nok noget materiale.
Og Laddie var altid...
Han får altid fat i noget meget interessant materiale -
- og udvikler det eller noget andet.
Denne er fra dengang, Alan styrede 20th Century Fox, -
- og han havde succes med styringen af alt, og det...
Man kommer straks til at tænke "Star Wars", okay?
Det var hans første "Star Wars." Så Laddie var virkelig i gang.
Jeg er Ron Shusett. Executive producer på "Alien" -
- og skrev den originale historie med Dan O'Bannon.
Titel-sekvensen tog lang tid at lave. Vi prøvede først...
Vores første koncept var stykker af kød og blod, -
- som skulle skrive ordet "Alien."
Vi besluttede, det var for klamt. Den var for dårlig stil til den.
Jeg ved ikke, hvem der -
- fandt på dette, hvor der til sidst står "Alien", -
- men det var helt sikkert godt for filmen.
Det gav den noget stilfuldt over sig.
Introen er noget, der er altid er svært at lave, -
- og det er det sidste, man tænker på.
Men da jeg startede med at tale om markedsførelsen tidligt...
For vi ville...
Vi vidste ret tidligt, hvornår den ville komme ud.
Vi ville komme ud på en stor årstid for film. Maj.
Så vi var begyndt at tale med designere, -
- som fandt på plakatens udseende -
- og det smukke logo.
Så jeg spurgte dem, om de kunne tage det logo, -
- "Alien", ordet "Alien" -
- og inkorporere det i starten af filmen.
De sagde: "Hvad ønsker du?"
Jeg sagde: "Så det ligner en hieroglyf."
"Så man ikke ved, hvad det er, og det bliver stavet."
Og det gjorde de. Og jeg...
Det er stadig et af de bedste logoer, jeg har set -
- til de film, jeg har lavet.
Smukt og indbydende, -
- og på en måde er det absolut passende til filmen.
Hej, John Hurt her. Jeg spiller Kane.
Så er vi i gang.
Det er et shot, som vi var vant til på det tidspunkt -
- pga. alle rumfilmene. "Star Wars" og så videre.
Men de var helt nye på det tidspunkt.
Men noget af det, Ridley ville have, -
- var følelsen af, at det var et gammelt rumskib, -
- som havde rejst rundt blandt planeterne i flere år.
Her er vi indenfor i vores retro-industrielle lokaler, -
- som fundamentalt blev lavet af flyrester, -
- som vi fandt på ophugningspladser.
Vi havde ikke råd til det. Vakuumstøbninger -
- og sådanne ting.
Og derfor fandt vi mange af tingene, -
- og så samlede vi dem som skulpturer og fik dem malet.
Og så samlet med flotte dørindfatninger i polystyren, som vi -
- spraymalede, så det lignede plastic.
Jeg gik meget op i settet, og hvordan det så ud, -
- om det så gammelt nok ud.
Og Ron Cobb designede meget af det indvendige.
Han havde kun arbejdet på meget billige film før, -
- og Dan O'Bannon opdagede ham i "Dark Star", -
- som var Dans eksamensprojekt på filmskolen.
Menneskenes indretning er lavet af Ron Cobb, -
- og væsenets indretning er for det meste af Giger.
Ideerne med hjelmene kom meget sent.
Det, jeg gjorde, var at stille to hjelme på bagsædet, -
- udviklede små 16-millimeter projektorer, der gik op på hjelmene, -
- som var det små skærme, der afspillede samtalerne -
- mellem de to computere. Så de to computere taler sammen.
Jeg er Dan O'Bannon, og jeg skrev filmen "Alien."
Jeg husker den korridor, vi ser nu.
Den ville jeg have bygget.
Alle gangene, de byggede i rumskibet, var lige.
De var som et trådnet. Jeg sagde: "Der mangler blinde vinkler."
"I mangler blinde vinkler i jeres rumskib."
Og de byggede det, og Ridley -
- placerede sovekabinen ved enden af den gang.
Meget fint. Sådan som dørene åbner, -
- og den frakke, der hænger ved døren, bevæger sig en smule.
Små detaljer, hvor man fornemmer den negative luft.
Det er den luft, der beskytter dem fra bakterier.
Og det er ikke helt videnskabeligt gennemtænkt. Men det er visuelt, -
- for jeg er for logisk, det er problemet.
Og jeg har endnu ikke købt det med kryogen -
- hvad angår mulighederne.
Det kan sikkert ske en dag, men der er nok stadig lang vej.
Tænker man nøje over det, giver det ikke mening, -
- men jeg tror, vi slap af sted med det.
Og især Jerry hjalp meget -
- med noget af det bedste musik i hele filmen.
I den vågne-sekvens, den elsker jeg.
Det samlede det hele -
- og fjernede min tvivl og usikkerhed om:
"Hvordan vækker man nogen, der har sovet i to år?"
Jeg er Veronica Cartwright, jeg spiller Lambert, navigatøren.
Tom Skerritt. Jeg spiller Dallas.
Og jeg er Harry Dean Stanton, og jeg spiller Brett.
Okay, dette er den fantastiske vækkelses-scene.
Vi har alle været i dvale og frosset ned i noget tid.
Vi kvinder måtte bære hvidt tape på brystvorterne, -
- for vi havde alle boxer shorts på.
De dejlige boxershorts...
Og filmen måtte ikke komme ud i fem lande, hvis vi ikke gjorde det.
Måske kommer der et sted her, hvor man kan se tapen.
Harry og jeg fulgte alligevel godt med, ikke, Harry?
Jo, jeg tænkte på fisse hele tiden.
Ja, det skulle ikke undre mig.
Vi filmede dette en morgen, kan jeg huske.
Når man laver science fiction, handler det meget om lys, -
- at få optagelserne helt rigtigt. Der er ikke meget skuespil.
Det sker ret hurtigt.
Så jeg havde Giler og Carroll med til casting og prøverne.
Og Giler og Carroll, tja...
Lige meget hvilket selskab eller by, du er i, -
- så få Giler og Carroll med dig.
Jeg er helt enig.
- Så finder man alle fester. - Uden tvivl.
Og dette var fyldt med jetlag og casting-møder.
Jeg var rundt på gulvet i forberedelserne.
Det forklarer det.
Men vi så endelig denne...
En smuk kæmpe kom ind.
Vi havde noget med at sige:
"I må se denne pige, Sigourney Weaver, -
- hun laver teater, hun er snart stor på Broadway, -
Jeg tvivler.
Men jeg tænkte: "Vi har os en ægte skuespiller."
Og hun kom ind, og jeg tænkte: "Lige præcis, lige præcis."
- Så simpelt. - Det er løgn.
- Før jeg åbnede munden? - Ja, før du sagde noget.
- Det er rigtigt. - Det er sødt af dig.
Og jeg havde mine luderstøvler på, så det hjalp.
Ja, det hjalp meget.
Og så lavede vi udvekslingen. Vi læste lidt op.
Og så besluttede vi at spise middag på en japansk restaurant.
Ja, det er rigtigt. 55th Street eller noget.
- Som du forslog, okay. - For at møde Walter og David.
- Ja. - Og Boaty Boatwright eller noget.
- Boaty. Ja. - Nemlig.
Og vi skulle snart i gang.
- Ja. - Vi var i for-produktion.
Med at bygge... Og vi...
Du var desperat efter at finde hende.
Absolut. Men vi...
Jeg har altid gået meget op i casting til mine film.
Gør man det rigtigt...
Hvis man finder de rigtige folk, -
- så er mindst 50 procent af problemerne ovre den dag.
- Ja. - For der er meget at gøre.
- Og jeg... Det er hårdt. - Ja, ja.
Jeg bruger lang tid. Så de blev urolige -
- og troede, jeg ikke vidste, hvad jeg havde gang i.
Men jeg havde lavet 2000 reklamer og "Duellanterne."
Jeg var ret forvirret over det, og jeg sagde...
Tænkte: "Lad mig være."
Når man ser det, ser man det. Og der var hun.
Ikke?
Og Laddie sagde: "Du må prøve."
Jeg sagde: "Laddie, vi filmer om ti dage."
Han sagde: "Jeg er ligeglad. Jeg er ikke sikker."
Sådan er Laddie. Omhyggelig.
Så vi lavede prøven, og den kunne være klippet ind i filmen.
Jeg var så taknemmelig, for du havde bygget et helt set.
Vi kørte gennem filmen hurtigt, hvilket som skuespiller, -
- hvis jeg skulle være med, jeg havde brug for.
Og det gav os muligheden for at arbejde sammen.
Og jeg tænkte, da jeg tog derover, -
- at jeg skulle stå ved siden af en palme og spørge: Sådan?
Jeg var så taknemmelig for den dag. Det var skønt.
Og Laddie så det. Jeg... Jeg havde endda lidt lyd med.
Og da Laddie så det, sagde han:
"Jeg viser det igen. Udvælger nogle piger på kontoret."
Han valgte nogle piger.
Nogle piger kom ind, -
- sekretærer, assistenter, et par producerer, -
- vi viste det igen, og Laddie sagde: "Hvad mener I?"
Og pludselig sagde en af pigerne...
Han sagde: "Vær ikke genert." Hun sagde: "Jeg synes..."
Undskyld mig.
- Jeg siger det, som det var. - Helt fint.
En pige sagde: "Hun minder om Jane Fonda."
Og en anden sagde: "Hun er..."
Og der kom fire, fem meget fine komplimenter -
- med referencer til andre stjerner.
Så han sagde: "Okay, fint. Du får hende." Det var det.
Den historie kendte jeg ikke.
Jeg troede, han sagde: "Synes du om hende?" Og de sagde: "Hun er okay."
Ja. Men han...
- Det er kløgtigt at spørge piger. - Meget.
For det er blevet en vigtig film for kvinder.
Jon Finch skulle spille Kane.
Og første dag på broen, som vi kommer til...
Scenen, der kommer, første gang på broen, -
- udover det indledende shot. Det lavede jeg først.
Og jeg lagde mærke til, han ikke så frisk ud.
Jeg spurgte ikke. Jeg tænkte, han bare var lidt bleg den dag.
Vi gik i gang med optagelserne, -
- der var "action" og "cut", så spurgte jeg ham: "Er du okay?"
Han sagde: "Jeg har det forfærdeligt." Jeg har det virkelig skidt."
Så vi fik tilkaldt en læge.
De måtte løfte ham ind i omklædningsrummet, -
- og blev så kørt på hospital, -
- hvor de fandt ud af, han havde sukkersyge.
Og det var det sidste, man så til Jon Finch i "Alien."
Og jeg måtte -
- i frokostpausen finde ud af, -
- hvem vi kunne få i stedet.
Og jeg vidste, John Hurt var i London, -
- så jeg aftalte et møde med ham den aften -
- og hyrede ham der.
Han mødte op næste morgen.
Jeg tror Ridley var tillidsfuld.
Han var glad for skuespillerne han fik.
Og han lod folk være.
Han brugte flere kameraer, som jeg nok skal forklare i de kommende scener.
Men han stolede på os. Han elskede overraskelser.
Og han skabte det ved at have mere end et kamera kørende hele tiden.
Så han dækkede alle vinkler -
- og det skabte en dokumentarstil.
Forskellen fra original-udgaven er vel lidt over 12 minutter -
- 12 minutter of 30 sekunder, der ikke er set før.
Det var taget ud på grund af fortælle-dynamikken.
Og der er et vist tidspunkt, hvor man har historien -
- og hvor dynamikken, især i en film som den her -
- hvilket faktisk er en thriller, kører sit eget forløb.
Man ville ikke have en scene, der brugte et minut -
- eller to på noget i en helt anden retning.
Så derfor blev det nye materiale -
- aldrig brugt i filmen.
Men det er sjovt at gå tilbage efter alle disse år -
- og se, hvad der måske skulle have været med.
Jeg kan forstå, at jeg var tiltænkt en rolle til at starte med, -
- men jeg havde travlt.
Og jeg skulle lave en film i Sydafrika.
Men jeg måtte ikke rejse til Sydafrika.
Og så måtte vi finde ud af, hvad årsagen til det var.
Og det vidste sig, jeg var blevet forvekslet -
- med skuespilleren John Heard, som var politisk aktivist, -
- og som man ikke ønskede at se i Sydafrika, -
- fordi han var imod apartheid.
Vi var alle imod apartheid, -
- men heldigvis var vi ikke alle udelukket fra landet.
Så jeg lavede ikke den film.
Og så blev Jon Finch, som skulle spille Kane, syg.
Så forespørgslen kom igen, og denne gang var jeg ledig.
Og jeg kan huske, Ridley kom og talte med mig.
Vi tale til midnat, og han fortalte om filmen, -
- og kl. 7 om morgen var jeg på settet. Så det skete alt sammen hurtigt.
Ideen med den store magnetiske klampe, man ser droppe her, -
- det er vel fair nok, hvorfor ikke?
Man ser ingen flammer, man får ingen damp, -
- og til sidst siger man: "Åh, hold nu kæft."
Jeg har altid elsket denne overgang.
Jeg ville tilpasse det til, grafikken også ruller.
Tak, Stanley. Meget god musik.
Det er Jerrys... Noget af hans bedste arbejde.
Han er måske ikke enig, men det synes jeg. Storartet.
Jeg hedder Terry Rawlings. Jeg var klipper på "Alien."
Goldsmith skrev fantastisk musik til filmen, -
- hvilket er en sjov strid mellem os.
For jeg synes, han er genial, men vi var ikke enige om noget.
Jeg sætter musik til, før en komponist bliver hyret, -
- for den skal vises til et publikum inden udgivelse.
Og jeg ville gerne bruge Jerry Goldsmith, -
- for han skulle Iave musikken.
Og i nogle sektioner -
- brugte jeg hans musik fra filmen "Freud", han lavede musik til, -
- hvilket de bedre kunne lide end det musik, han lavede til os, -
- hvilket skuffede ham.
Og slutningen af filmen, som er Howard Hansons "Symphony No. 2," -
- var så perfekt.
Det gjorde noget, Jerrys slut-titler ikke opnåede, -
- selvom det var godt.
Det vækkede bare ikke de rigtige følelser.
Eksperter siger: "Der er ingen atmosfære."
Jeg sagde: "Jo, i filmen. Ellers var min model... Ikke god."
Det er gyngende sæder, -
- hvor en mand sad og skubbede dem, -
- hvilket belaster alle, de vender det hvide ud af øjnene...
Man må bare blive ved. Jeg ville have haft mere bevægelse.
Jeg ville gerne have haft mere rysten, -
- men det kunne vi ikke.
På alle skridt hen ad vejen tvivler alle på Thomas.
Men der må man gøre sig fortjent.
Men jeg tænker på, hvor mange der falder fra, -
- fordi de ikke kan overbevise nogen om, hvad de ønsker.
Ingen respekterer dig senere for at være flink og give dig.
Du må sørge for at få det nu, -
- for man må bære det, man får ud af det.
Du kan blive meget upopulær, men har du ret, er alt tilgivet.
Denne sekvens...
Da rumskibet landet på planeten, -
- det er en af scenerne, der kom tættest på det, -
- jeg havde forestillet mig, da jeg skrev den.
I science-fiction film indtil da... Når rumskibe lander, -
- så det næsten altid legende let ud.
Skibet ville komme svævende og så bare lande.
Da jeg skrev dette, tænkte jeg på de gange, -
- jeg har været passager på et fly, -
- når de landede og lettede, især med turbulens, -
- og sådan som flyet ville svaje og vippe -
- og sige lyde.
Og jeg tænkte, det ville være interessant -
- at kunne vise landingen som værende -
- en skræmmende og farlig proces, -
- hvor man ikke kunne vide, om rumskibet gik i stykker, -
- før det nogensinde nåede planetens overflade.
Og da jeg så filmen... Den sekvens er i filmen, -
- hvor man ser "Nostromo" komme ned gennem den atmosfære -
- og knirker og vrider sig og falder ned, -
- det var tæt på det, jeg forestillede mig.
Det var jeg taknemmelig for.
Og vi fik fuld udbytte...
De blev dengang kaldt "scissor arcs", -
- hvilket er lyseffekter.
Det drev lydmændene til vanvid.
Man samler to lysbuer, og det laver meget postyr.
Og det er det, man kan se i baggrunden her.
De to er sjove. De er virkelighedstro.
De var fantastiske. Som to fyre på en boreplatform.
Det er igen en model med en lille skærm -
- på halvanden fod, måske 15 cm.
Jeg filmede dem på 16, -
- så projekterede jeg dem op på skærmen og tog et billede.
Ret primitivt.
I dag ville det være let. Man ville ikke tænke over det.
Men at have dem med giver et godt billede af størrelsen.
Det eneste, der er tændt om natten ombord er...
Lyset i spidsen. Vinduet i kontrolrummet.
Man må indrømme, Ridley er atmosfærens mester.
Når det handler om at -
- skabe en stemning i en scene, følelser og atmosfære, -
- så er han suveræn.
Uden det ville det have været en mindre film.
Når man laver en uhyggelig film, horror, en spændingsfilm, -
- så er plottet altafgørende, men det er atmosfære også.
En gyserfilm, der ikke har atmosfære, er ikke tilfredsstillende.
Den havde brug for det, og han gav det.
Og de afdæmpede præstationer -
- gør den mere virkelighedstro.
Det er ren arbejde. De skal gøre det. De må ind.
Hun virker en smule anspændt.
Ash er en forsker, -
- som hellere ville gå rundt i et uvenligt landskab -
- end at skulle hjem til Jorden.
Så der er noget med ham.
Ikke at man ved noget, udover man ser hans entusiasme.
Første sære blik på Ash.
Jeg elsker beskyttelsesrummene på Blenheim, -
- det gamle Wellington skib, -
- og vi gav ham sådan et rum.
De bevægelser er et hint.
Måske bliver alle robotter stive.
Han er ikke robot, han er en slags biomekanisk...
Han er faktisk en replikant. Halvt... to tredjedele menneske.
Okay, her er de ting, der aldrig var blevet prøvet før, -
- og jeg kan huske, jeg var ved at blive kvalt i den.
Det var hjelmene.
Det var som fodboldudstyr, men det vejede 75 pund.
De lovede at putte ilt... Et lille lufthul i, -
- og i stedet sprang C2 beholderne læk, -
- og vi kunne se små røgskyer.
Og vi sagde: "Jeg kan se røg."
Og han svarede: "Det kan ikke passe."
Og da vi så måtte tage John med op...
Og vores handsker var så fyldte med maling, de ikke bevægede sig.
Vi kunne intet høre, fik ingen luft, jeg var ved at besvime.
Og du vinkede deroppe. Og jeg...
- Jeg var også ve dat besvime. - Vi var 7.5 meter oppe.
John Hurt, han skulle have et iltapparat, hver gang han kom ud.
Og på et tidspunkt, da plumagen...
Det blev lavet med en slags aerosol-dåse, -
- der kom ud i toppen. Man ser dem om lidt.
De sivede ind i vores hjelme.
De sagde... At det ikke kunne ske, -
- men der var et rør, der brækkede over.
Og Veronica og jeg besvimede næsten, fordi det aerosol kom ind...
Det er ret giftigt. Og det var i hjelmen.
"Det er umuligt", sagde de. Men tro mig, det skete.
Min mest brugbare specialeffekt -
- var tør-is i et rør.
Og problemet er, -
- at det har det med at suge ilten ud af luften, -
- så til sidst i optagelserne kunne man ikke trække vejret.
Vi troede, det var helt sikkert. Så jeg sagde: "Okay, vi bruger det."
Klipper, som var medtaget af vind og vejr.
Jeg elskede rumdragterne.
Vi havde problemer med hjelmene, -
- for når man har hjelmen på, sender kropstemperaturen -
- varmen op og ind i hjelmen.
Så enten dannes kondensvand, eller man bliver stakåndet, -
- og så går man i panik.
Nogle er klaustrofobiske, andre er ikke.
Så vi havde mange problemer med det.
Og der var konstant klager fra skuespillerne.
Men jeg forstår dem, for jeg skulle ikke bære dem.
Men vi havde ikke teknologi eller penge -
- til at føre luftrør ind i dragterne og i hjelmene, som man har i dag.
Jeg tror, Jim kunne designe sine egne hjelme til "Dybet" -
- 12 år senere, og man -
- fik bogstaveligt talt Iavet hovedbeklædning og maske, -
- og de gik bare rundt og trak vejret uden problemer.
Men det kunne vi ikke dengang. Det var der ikke råd til.
Alt dette blev filmet på én gang. Man skal være forsiktig -
- med at vise vinklene og få nærbildene.
For man tænker her på... Du ved...
Udstyret og dragterne, som er smukke.
Så lidt klippekant...
Jeg omkredsede klipperne, til jeg var klar...
Der er klipperne, og vi har lyset derovre i baggrunden, -
- fyldt med røg. Det ser ægte ud, synes jeg. Især på storskærm.
Det ser ud som om solen går ned bag en stormfuld atmosfære.
Hans forståelse og beherskelse af lyseffekter-
- var så god, at han med lethed fik det til at fungere.
- Er det ikke smukt? - Jo.
Alt dette er lavet med udsmykning og meget simpelt, -
- hvad angår effekter.
Jeg gjorde dette, fordi jeg blev nødt til det.
Settet var ikke højt nok.
Klipperne en halv meter høje.
Og jeg havde ikke tid til at tjekke dem inden.
Så jeg settet og tænkte: "Åh nej." Og der stod vi så.
Nødvendighed er virkelig opfindelsens moder.
Og jeg tænkte: "Hvad pokker gør jeg?"
For Peter Voyseys skulptur var smuk.
Jeg sagde: "Har nogen...?"
Og det må have været et gammelt kamera.
"Hvem har et kamera med bånd?"
Jeg bad en hente sit derhjemme.
Så jeg... Jeg kunne ikke filme det.
Jeg kunne ikke få et Panaflex-kamera så langt ned, -
- det vejer 65 pund og skulle styres som et håndholdt kamera, -
- så jeg fik et gammelt kamera -
- og gik rundt på settet med det og fik det i baggrunden, -
- og så kørte jeg det igennem en tv-skærm og filmede det.
Derfor ser det meget teknisk ud.
Men jeg måtte gøre det.
- Det er brillant. - Intet valg.
- Fantastisk. - Ja.
For det går også ud og ind, -
- og det skræmmer en, fordi man måske intet ser.
Og den gode lyd af jer, der taler tilbage.
Taler tilbage, taler tilbage.
Som også gør det mere stemningsfyldt.
Og man bliver frustreret over kun at se det halve.
Og der er Gigers illustrationer også fantastiske.
Men når de overføres direkte, -
- kan de virke for fantasifulde -
- og ikke så realistiske, men...
Så jeg var altid bange for de ydre optagelser.
Men indenfor havde jeg det bedre, -
- for det klarede de fint. Det er et fantastisk shot.
Les Dilleys set baseret på Gigers skulptur-modeller og tegninger.
Se, hvor godt det er lavet.
Det kunne let være blevet for meget af det gode.
Men der er noget organisk, interessant og unikt over det.
Men jeg synes, det er en af de bedste -
- sci-fi-, monsterfilm.
Lyset på hjelmene hjalp os meget, -
- de gav et godt skær.
Så ofte er det noget, man tror, man ser.
Og igen...
Filmede man dette normalt, ville det bare ligne et set.
Men vi har skæret, hvilket hjælper meget.
Og det er en sær gang.
- Det var det. - Ja.
Månestøvlerne. Og så dragten.
Vi prøver at se cool ud, men er ved at falde hele tiden.
Vi sveder som svin.
Og maskerne blev duggede til.
- Kan du huske det? - Ja.
- Man kunne ikke se John. - Åh, du godeste.
De havde ikke styr på at få det ordnet, vel?
Nej, der var ingen udluftning.
Vi kan sende en mand til månen, men kan ikke sådan en simpel ting.
Kan du se hockey-handskerne? De var svære at bevæge.
Ridley... da han skød filmen, gik han igennem meget -
- for at skabe det perfekte lys til looket af Gigers malerier.
En af tingene var -
- at fylde hele settet med en tæt tåge af røg.
Og han sørgede for, røgen blev kontrolleret og kom regelmæssigt.
Der skulle ikke være kæmpe skyer, men der skulle være atmosfære, -
- en tyk luft.
Han fik folk til at gå rundt med røgelse for at fylde stedet med røg, -
- og han gik selv gennem settet -
- med et stort stykke pap og vajede med det.
Og jeg kunne ikke finde ud af, hvad han havde gang i.
Men han filmede ikke, -
- før røgen var helt perfekt overalt på settet, -
- så det ikke klumpede sig sammen. Det gjorde bare luften mere tyk.
Og når det var på plads fik han belysningen ordnet.
Han satte ikke bare et par lamper op og belyste alt og var tilfreds.
Jeg fattede ikke halvdelen af det, han lavede.
Han spænede rundt og satte små lamper op på ting, -
- hvor man ikke så dem. Rettede dem mod objekter -
- og forskellige rekvisitter på settet.
En nøje udført lysopsætning -
- og brug af lysets farve med en blå-grålig tone, -
- så det på film kom til at ligne Gigers malerier.
Og havde han ikke gjort det, -
- havde man ikke fået så stort udbytte -
- af Gigers design.
Ja, Giger var... Han var på en måde fascinerende -
- med sine skulende blikke, mens han sad på sin kæmpe seng.
Og han gik altid i sort, også hans kæreste, -
- og det var dengang mere usædvanligt end nu.
Der var kun tre folk, jeg kendte, som gik i sort, -
- og det var Harold Pinter, Giger og hans kæreste.
Og min far, men han var præst.
Rum-jockeyen er på en måde piloten, og han -
- er en del af en militæroperation, -
- hvis det er det rette ord til denne verden, -
- og derfor dette nok en slags beholder.
Af våben, biologisk eller biomekaniske og dødelige æg, -
- som indeholder små væsener, som vil integrere sig -
- på en aggressiv måde i samfundet eller hvor end, de placeres.
Så hvis de lander på et menneske, vil de tage form efter et menneske.
Lander de på en struds, vil de tage form efter en struds.
Der er en forbindelse med naturen på den måde, -
- for vi så i forberedelsen til dette...
Oxford Scientific havde nogle interessante optagelser, -
- hvor man ser et stykke bark, -
- og for et menneske på størrelse med et insekt er det 3.5 meter tykt, -
- og der var en larve mellem barken og træet.
Der er altid plads mellem bark og træ.
På overfladen af barken kravler et insekt, -
- som passerer larven, stopper, går tilbage og kan mærke larven.
Lad os sige, det er, som var den 2.5 meter under dig.
Og den rejser sig på sine bagben, og frem kommer en nål, -
- som den borer gennem barken og lige ned i larven, -
- hvor den lægger sine æg.
Så larven bliver vært for insektet.
Og hvordan...? Hvad kommer der ud af larven og insektets forening?
Bliver det en version af begge?
Og det er stort set det, vi brugte til filmen.
Manden, der styrer Iaserstrålerne lige her, -
- som havde arbejdet på rockkoncerter, -
- var Anton Furst, som senere blev art director -
- på film som "Batman."
Og Anton var fantastisk med hans lille hold af folk, -
- og jeg blev meget imponeret over effekten, de stråler havde.
For vi havde ikke set sådan noget før.
Og jeg tænkte, det ville være nyttigt for mig at lave en beskyttelseshinde.
Se dråberne, der falder op. De går op.
Ægget ligger nemlig på hovedet.
Og det er mine hænder med et par gummihandsker på, -
- der bevæger sig, da lyset rammer.
Jeg sagde: "Der må være bevægelse."
Så jeg tog gummihandsker på -
- og stak hånden ind i ægget og belyste det bagfra, -
- og så Iavede vi et par håndbevægelser.
Der igen. Et par hænder.
Og der er noget væske derinde.
Jeg elsker åbningen her. Der er en stålhydraulik.
Så man ved... Det er kraftfuldt.
Et fantastisk øjeblik.
Og jeg brugte faktisk ægte, organisk materiale.
Det blev leveret hver morgen fra en slagter, -
- som dampkogte stykker fra kvæg og får -
- fra et slagtehus.
Og det bløde der kaldes faktisk "Nottingham lace", -
- og det er faktisk... nogle spiser det... komaver.
Og slangen, der kommer ud, er tarme fra et får, -
- som man bruger til pølser.
Jeg brugte det, da det er gennemsigtigt.
Og hvis man blæser luft på, opfører det sig på den måde.
Og det fandt vi ud af på selve dagen.
Jeg er ovre i L.A. Giger er i Schweiz.
Vi taler sammen i telefon.
20th Century Fox har endelig sendt penge til ham, så han kan starte.
Og jeg nedskrev nogle simple parametre -
- for, hvad jeg ønskede.
Og jeg beskrev i simple vendinger, hvad "facehugger" skulle gøre.
At den skulle være lille og have lidt blæksprutte over sig, -
- at den satte sig fast i ansigtet -
- og slynger sine fangarme omkring personens hoved, -
- og så har den et organ, en læggebrod, -
- som den presser ned i personens hals.
Og et par uger senere -
- sendte Giger store fotografiske transparenter til os hos Fox.
Toldvæsenet -
- anede ikke, hvad det var og blev bange, -
- og vi måtte personligt tage hen til lufthavnen og hente dem.
Da jeg endelig fik billederne, Giger havde lavet, -
- hans design for "facehugger", -
- og jeg holdte dem op mod lyset, så jeg kunne se dem, -
- og jeg var helt lamslået.
Der var væsenet, der sad fast på en persons ansigt, -
- men i stedet for fangarme var der fingre. Fingre.
Så snart jeg så de fingre, vidste jeg, jeg ville gøre alt -
- for at få dem med i filmen.
Så jeg tænkte, at væsenet fortjente stor opmærksomhed fra os.
Det var et vigtigt element i historien, -
- og ingen virkede til at have tid til det.
Gigers fokuserede på -
- at udfærdige den store alien, -
- den som har taget skikkelse af et menneske, -
- og "facehugger" blev ikke designet.
Det er en ekstra scene vi ikke havde med i filmen.
Det er hvor Veronica slog dig.
- Det gjorde hun. - Hun ramte dig hårdt.
- Bad du hende om det? - Nej, slet ikke.
- Men jeg... - Sadist.
Nej, hun ramte mig rigtigt. Se hvor overrasket jeg er.
- Og du brugte det? - Nå, ja...
Når det her er mikset færdig og så videre er det okay.
Den eneste grund til at det bliver taget ud, må være at...
- Hun slår dig virkelig. - Og det var der ingen, der fortalte mig.
Jeg... Undskyld.
Så jeg spurgte Ridley: "Hvad ønsker du i 'facehugger'?"
Og Ridley åbnede Gigers bog, -
- og han fandt en side og pegede på et ret ustruktureret maleri, -
- som en viser en slags organisk form med en perleagtig tekstur.
Og han sagde: "Noget i den stil."
Jeg sagde: "Det ville du være tilfreds med?"
Han sagde: "Ja."
Så jeg designede selv "facehugger."
I Art Department, -
- hvor Ron Cobb og alle andre knoklede med alt det andet, -
- fik jeg mig et bord, -
- og jeg lagde et stort stykke papir, og det første, jeg gjorde, var -
- at tegne afgrænsningerne af et menneskehoved, -
- og så tegnede jeg væsenet over det.
Jeg tegnede det fra siden, -
- bagfra og indefra.
Og først tegnede jeg en form, der passede over ansigtet, -
- så tog jeg malerierne, -
- de første tegninger, Giger havde lavet året før, -
- hvor "facehugger" har de fingre, -
- og meget forsigtigt tegnede jeg fingrene på væsenet. Kopierede hans.
Jeg er kunstuddannet, så jeg kunne klare det.
Jeg kunne kopiere det. Så jeg fik fingrene med.
Så begyndte jeg -
- på væsenets inderside, som lå mod ansigtet, -
- og jeg tog den perleagtige skikkelse, Ridley kunne lide, -
- og forsigtigt tegnede jeg den bløde mave på væsenet, -
- så Ridley fik, hvad han ønskede.
Og så kiggede jeg på det, og kroppen manglede stadig noget.
Og der, hvor fingrene var forbundet til væsenets krop, -
- var jeg ikke tilfreds med.
Så jeg sagde til Ron: "Ron...
Kan du ikke hjælpe mig? Se lige engang.
Kan du se, hvordan fingrene er forbundet med kroppen?"
Jeg sagde: "De vil fortsætte ind i kroppen.
Der ville være et slags skelet under huden på det.
Kan du ikke tegne, hvordan fingrene ville være forbundet -
- med skelettet, når de går ind i kroppen på det?"
For Cobb er genial til sådanne ting.
Og han tog en blyant og så på det lidt og sagde: "Lad os se."
"Hvis fingrene er forbundet her, vil de nok fortsætte ind i kroppen.
Der ville være en skeletstruktur, der ser sådan ud."
Og på et par minutter -
- tegnede han hele væsenets skelet, -
- og det virkede.
Jeg sagde: "Det ser rigtigt ud.
Det ser realistisk ud, sådan som fingrene er forbundet."
Og så tegnede jeg færdigt.
Jeg gjorde det meget forsigtigt.
Og jeg tog det fra tegnebordet -
- og gik ud for at finde Ridley. Endelig fandt jeg Ridley -
- og holdte tegningen op foran ham og sagde:
"Okay? 'Facehugger'?" Og han så på den og sagde: "Ja. Det er godt."
Jeg sagde: "Er det?" Han sagde: "Ja."
Og så leverede jeg tegningen til skulptørerne.
Jeg sagde: "Her er designet til "facehugger." Gør det sådan."
Og et par dage efter -
- kom de med væsenet udformet i ler.
De lavede så en afstøbning og lavede en model i skumgummi.
Og den var ikke malet. Den var skumgummifarvet, -
- som er samme farve som en konvolut, -
- som også ligner hudfarve lidt. Og jeg så på det.
Og indtil da havde jeg tænkt på væsenet -
- med en farve som en øgle, noget mørkegrønt over sig.
Men jeg så på væsenet nu med en farve som menneskehud, -
- og jeg tænkte...
Jeg sagde: "Jeg har aldrig set et rumvæsen med hudfarve som mennesker."
Jeg sagde: "Det ville gøre det mere troværdigt."
Jeg sagde til Ridley, og han så på det.
Da havde de sat ståltråd ind i den, -
- så den kunne stå og omslynge noget.
Og der var vores "facehugger" med menneskelig hudfarve.
"Hvad med ikke at male den?
Hvorfor ikke bare lade den beholde hudfarven?"
Og Ridley kunne lide det og gjorde det sådan.
Jeg elskede manuskriptet.
Det tiltrak mig med alle elementer og det grafiske.
Og jeg begyndte at se settet for mig, for jeg er designer, -
- så jeg lavede storyboard til hele filmen.
Og på det tidspunkt var filmen 4.6.
Jeg tog til London og sagde: "Jeg laver den."
Og jeg lavede et storyboard.
Og på den måde arbejder man...
Det er interessant, for man kan tænke på papiret.
Man får nedfældet, nøjagtig hvad man vil.
Man begynder at se scenen for sig.
Og derfra blev budgettet fordoblet.
Hvilket viser magten, et storyboard har, -
- for folk kan nu se ting...
Der var meget mere over dette end seks folk i et mørkt hus.
Jeg elsker garderoben. Det var virkelig godt lavet.
Og Giger designede dragterne.
Det gjorde han en stor del af, -
- og så udfærdigede John Mollo dem.
Og John lavede også... Dette...
Det blå og mærkerne...
De blev designet og...
Uniformerne ser noget nedslidte ud.
Og jeg syntes, det var godt og ret interessant.
Jeg fandt en rigtig flyvedragt til Sigourney, så det kunne -
- ikke være bedre, for dengang var de nye til jetpiloter.
Jeg tænkte: "Fantastisk."
Jeg ved ikke, hvad snorene gjorde, men det var lidt sexet, -
- så hun fik sådan en.
Men John designede mærker og prints.
Alle mærkerne blev faktisk syet.
Bare jeg havde beholdt noget, men det gjorde jeg ikke.
Det gør man aldrig.
Symbolet over skærmen, hvilket er vingerne, -
- er fra et egyptisk tempel.
Og mange ag elementerne, arkitekturen, -
- det ser faktisk ret egyptisk ud.
Optagelsen af en i et rum, -
- eller hvor man filmer dem fra ryggen, er sårbart, -
- så folk bliver opspændte.
Man kan tage signalerne og symbolerne til sig, -
- som er... Måske er det noget uroprindeligt, -
- for vi er alle født som jægere, -
- og derfor er der alle de små elementer -
- af det basale, som man leger med til at gøre folk paranoide og urolige.
Det bliver sværere og sværere, -
- mest fordi der er en overflod af hårde thrillere -
- med alle mulige slags væsener, og det er ved at blive trivielt, -
- indtil nogen kommer med noget unikt.
Jeg har ikke set noget unikt i lang tid.
Det er det samme om og om igen.
Det er nok derfor, jeg ikke har lavet science fiction -
- siden "Blade Runner."
For jeg er ikke stødt på noget, der har en god historie.
Det handler om historie og karakterer.
Har man historien, så er karaktererne der også.
Og derefter bliver det -
- relativt let at skabe filmens udseende med de rette folk.
Man ser, hvor seriøs Ian Holm...
En fantastisk Shakespear-skuespiller, beundret for sit teaterskuespil, -
- men man kan se, hvor seriøst de tog filmen og ville gøre det ordentligt.
Og det skete inden for de første par uger.
Og manuskriptet var så godt, siger jeg ganske arrogant.
Skuespillerne elskede det, for de så optagelserne...
Vi så dem hver dag, og det virkede så godt.
Tænkte de: "Åh, jeg gør det for pengene.
Det her er dumt, men Ridley får det til at se godt ud, -
- og det bliver noget fjollet noget.
Får måske lidt succes, men er fjollet." Ved tredje uge -
- følte alle, dette ville blive en filmklassiker.
Jeg sagde om settet:
"Kaptajnen må kunne gå væk fra alle andre."
Så jeg tænkte, det ville være Iogisk, hvis han gemte sig fra -
- de andre i et rum -
- og hørte noget normalt. Jeg tror, det var Mozart.
Jeg har altid syntes, det var et smukt, succesfuldt set, -
- som vi ønskede var rundt.
Det koster altid flere penge, for runde ting er altid dyrere.
Men det betalte sig og blev godt.
Og det er, som er det placeret... Sygeafdelingen er under køkkenet.
Der er flere dæk på dette rumskib. Nok fire eller fem.
Hvis man vil lægge gulv i et rundt lokale i sit hus, -
- vil fliserne altid blive dyrere end dem med lige kanter.
Og det er det samme med et stort set.
Der er meget spild.
Halvvejs gennem filmen bliver man bange for...
"Endnu en skræmmende scene."
"Hvordan klarer vi det? For der sker ikke rigtig noget."
Så tyr man til et par tricks.
Og jeg taler om at filme folk fra ryggen -
- eller stille kameraet i en underlig position, -
- hvor man tænker: "Er det mon væsenet?"
"Hvad er der sket? Hvor er det blevet af?"
Man ved, hvordan set ser ud, men hvor er det?
Det er et billigt trick, men det får folk op på mærkerne.
Nogle gange holder man det kørende lang tid, -
- så man opbygger spændingen med meget lidt.
At bruge stilhed er interessant, -
- for stilhed fortæller dig underligt nok, at der vil ske noget.
Man ved ikke, hvem der dør, -
- men på et tidspunkt tænker man: "Det her har taget for længe."
"Der er for stille. Er det ham?"
Det var nok første gange, jeg har set en film, jeg er involveret i, -
- hvor jeg blev bange, så jeg...
Jeg så det hele, da vi filmede det, -
- men den magiske måde, som Ridley filmer på og timingen.
Det er det langsomme... Og man tager sig tid til at få det hele med.
Når man ser dette ude af kontekst og kan studere det...
Det gav altid alle et chok.
Og sjovt nok havde jeg det altid lidt dårligt med det.
Men nu tænker jeg, at vi fik dem.
Jeg husker, produceren sagde:
"Bare rolig, du har dem. Nu har du dem."
Her har vi besøg af fiskehandleren og bruger noget ægte.
Forsigtig placeret med en pincet. Det er en stor østers, -
- der blev placeret i en kasse lavet af plastic.
Der kan du se. Han Iøfter lige kanten af den østers.
Det var vores tricks -
- i forsøget på at lave et rumvæsen, -
- som på den ene side ser anderledes ud end alt andet, man har set, -
- men som også -
- Iigner noget levende, noget af rigtig kød.
Og for det tredje skulle det se skræmmende ud.
Og jeg synes, det lykkedes os, og jeg er tilfreds med det.
Det værdifulde ved noget nyskabende.
Man har ikke set det før, det har en påvirkning.
Når man har set det før... Om det så er godt lavet, -
- hvis man...
Man sige jo, at man mister respekten for det, man kender godt.
Og det er en skam, for ser man "Alien" nu, -
- er den ikke længere nyskabende.
Så når nutidens filmpublikum ser den, -
- har den kun en del af den påvirkning, den havde dengang, -
- for de har set det hele før.
Men dengang var der meget i "Alien", som var nyt for filmpublikummet, -
- og den havde stor påvirkning.
Og selv kritikerne var positive over for den.
For dengang så anmeldere ofte ned på sci-fi film, -
- men de kunne lide "Alien."
Det er den eneste gyserfilm, hvis man kan kalde den det, jeg har lavet.
Det, der virkelig ramte mig hårdt dengang, -
- var "Motorsavsmassakren."
Jeg har ikke set den længe, så jeg ved ikke, -
- om den holder Iige så godt i dag, -
- men dengang var den chokerende.
Man lavede ting, ingen havde set før.
Man tænkte: "Det gør han ikke." Men det gør han.
Men jeg vil påstå, at den bedste og den mest intelligente nok stadig -
- er "Eksorcisten."
Den første film i serien var virkelig god, med en simpel idé.
William Friedkin fik det til at virke, for bare det at lave en film, -
- der starter med en film i filmen, er meget farligt og svært.
Men han fik det til at virke. Den irske instruktør virkede, -
- og stjernen, der bor i sit hus i Georgetown, virkede.
Og han fik det til at holde ved at gøre det virkeligt.
Jeg synes, det stadig er en af de bedste.
Der er mange versioner af den. Det er problemet, -
- at folk stiller sig tilfredse.
Men vi skal jo lave film.
Jeg tænkte over, hvem folkene ombord var.
Hvad lavede de derude, og hvem var de?
Så jeg ledte efter noget anderledes for at overraske folk.
Jeg gjorde mit bedste -
- for at forhindre folk i at tænke, det bare var en rum-film.
For jeg ville isolere dem.
Jeg ville have følelsen af isolation, -
- så man vidste, man ikke kunne få hjælp fra nogen.
Jeg havde en linje...
Replikken: "Når nogen siger noget, siger du -
- altid 'jeps."' "Jeps."
Alle... Når Yaphet sagde det.
Så vi lavede en scene, hvor Sigourney siger til mig:
"Brett, hvorfor siger du altid 'jeps', hver gang han siger noget?"
Midt i optagelsen.
Og jeg sagde: "Rend mig."
Og de sagde "cut" og...
Det var selvfølgelig ikke i drejebogen.
Og Tom Skerritt eller Yaphet... En af dem sagde:
"Hvis han ændrer sin replik..."
Det skabte stor postyr.
Der er en ubehagelig atmosfære over scenen, -
- hvor de ikke kan fatte, det er så simpelt.
Når man ser filmen med god lyd på, -
- kan man høre små lyde hele tiden. De er der konstant.
De vækker paranoiaen.
Og den atmosfære er utrolig vigtig.
Det er ikke lyde, vi skabte til filmen, men nærmest organiske lyde, -
- der gør en urolig.
Man ved ikke, hvad det er. Er det air conditioning?
Lyder skibet bare sådan?
Så Jimmy blev bedt om at komme op med lyden af skibet, -
- så det ikke bare larmede.
Men larmen er nærmest tilstede i alt.
Her har vi de lidt muntert, og Ash er en smule på vagt.
Ja, pointen med dette var at køre videre som om, intet ville ske.
Jeg tror ikke, nogen indså, hvad der ville ske, ikke engang skuespillerne.
Det tror jeg heller ikke.
De vidste, hvad der skulle ske om lidt, -
- men måden chokerede dem -
- Iige så meget som publikum.
Især hende.
Jeg kan huske, jeg så, da Ridley forberedte det med John, -
- så jeg vidste, hvad der ville ske.
De andre havde ikke... I var gået derind.
Nej. De holdte os i omklædningsrummet i timevis.
Jeg overværede det...
Veronicas ansigtsudtryk er den ægte ting.
Hun anede ikke, hvad der ville ske.
Ridley brugte nogle utiltalende indvolde fra dyr, tror jeg.
Der stod store spande med kødrester og...
- Ja. - Var der ikke tre kameraer?
- Tre eller fire. - Ja.
- Der bliver fordøjet noget her. - Så gjorde de ham klar.
- Ja, flymad. - Ja.
- De snittede blusen lidt op. - Ja.
Og så stoppede de, for den var ikke skåret nok op.
De sagde, jeg ville få blod i ansigtet, -
- et der kom en hel strøm.
Det var det stærkeste indtryk, jeg fik af filmen, -
- da jeg så blod i hendes ansigt.
Ja, ja. De var efter hende.
- Jeg troede, det var ægte. - Ude efter Veronica.
Se der. Se lige Veronicas ansigtsudtryk.
Jeg elsker det. Hun tænkte: "Hvad laver jeg her?"
Det... Ja, lige der. Det er...
De små tænder med det lille projektil.
Åh, det smil.
"Jeg er forsker. Rør den ikke."
Ham Ian altså.
Det var en fyr på skateboard under det bord.
- Ja. - Der var en revne, -
- og de skubbede ham hen ad gulvet.
Ja. Ja.
Det var ret simpelt, men det så utroligt ud.
Hvor mange gange gjorde vi det? To, tre gange?
- En gang. Kun en gang. - Det var vist kun en gang.
De begyndte med det, -
- men blusen var ikke revet nok, så de gjorde det igen, -
- og så var det en enkelt gang. Og fire kameraer.
Og da jeg blev ramt i ansigtet, da trak jeg tilbage...
Ja, det er mit største indtryk. Blod på dit ansigt.
Og jeg slog mit knæ, og jeg faldt på hovedet, -
- og mine støvler stak i vejret. - Du var ikke mobil i dagevis.
Jeg troede, det var ægte.
Igen Jerrys tema, som fortæller, der venter mere.
Det er truende.
Og uhyggeligt på en måde. Uhyggeligt, smukt og elegant.
Jeg tror, O'Bannon og... Jeg ved, Ronnie var vild med det.
Jeg ved ikke med Dan. Jeg ville gerne have Dans godkendelse.
- "Dark Star" var fantastisk. - Ja.
- Meget morsom. Brillant. - Ja.
Den blev instrueret af John Carpenter.
Dan havde skrevet den.
Dan var blevet involveret i instruktør-processen.
Jeg ved, Dans største drøm -
- var at instruere denne film, ikke?
Og jeg følte, at for det første var han lettet...
For sært nok elskede han "Duellanterne", -
- hvilket er sært, for han er sci-fi fanatiker, -
- og det var jeg ikke.
Så hvem end, der valgte mig, er underligt.
Du valgte dig selv.
Jeg læste den bare. Men jeg var nummer fem i rækken.
Jeg var sjette, syvende instruktør.
Havde andre sagt nej til den?
- Ja da. Skal jeg nævne dem? - Det er bare fordi...
Jeg ved, hvem de er. Jeg tænkte: "Fjolser."
Men jeg følte mig også selv som et fjols, for da jeg læste den, -
- uden at kende væsenets udseende, -
- så jeg en stor vingummibamse for mig.
- Forfærdeligt. - Det ville det have været.
Derfor sagde du, da vi mødtes: "Hvad synes du om det?"
Jeg sagde: "Den er lidt dyster."
Og jeg kan huske, casteren, Goldberg, sagde...
Noget med: "Hold mund, fjols.
Du er heldig med at være her."
Men "dyster" er korrekt, for det ønskede vi.
- Og da jeg så designet... - Ja.
Det ændrede min opfattelse af manuskriptet totalt.
Jeg var fristet af at udvikle karaktererne og give dem -
- psykologiske profiler og personlige problemer -
- og alt det sædvanlige, -
- man per instinkt gør i alle film og manuskripter.
Bortset fra en ting. At det kedede mig.
Jeg var lige glad.
Jeg bekymrede mig ikke om deres personlige skavanker.
Medmindre det havde nogen indflydelse på situationen.
Jeg ville ikke fortælle deres Iivshistorier, for jeg var lige glad.
Jeg tænkte på monsteret, som ville dræbe dem.
Det betød noget.
Så jeg skrev intet om det. Slet ingenting.
Alle gjorde det godt i en film, som -
- på en sjov måde ikke kræver nogen baggrund, -
- og hvem skriver til hvem, -
- og hvordan får man den information om familierne og...
For det er i bund og grund en B-film.
- Det er "Syv små..."? - "Ti små indianere."
Ti små indianere i et mørkt hus, og det er alt.
Men jeg tror, vi alle gjorde den til noget større.
Her er en scene, jeg husker, hvor Yaphet kom ind...
Og Yaphet elsker at lave rav i den, -
- og han mødte op en dag, det var måske denne eftermiddag, -
- og det engelske hold var rolige og opførte sig altid høfligt, -
- og så kom Yaphet ind og sagde:
"Stop nu det stille lort. Kom nu."
"I står bare der og gør ingenting."
"I opfører jer bare høfligt."
Og han gik helt i selvsving og slappede så endelig af, -
- han fik blodtrykket op, -
- og jeg stod bagved med et par englændere foran mig, -
- og den ene siger til den anden: "Er det ikke skønt at være englænder?"
Han havde en pointe.
Vi har vist fat i noget her.
- Jonesy, dit lille bæst. - Åh, det... Det er katten.
Det var en fantastisk øvelse for os begge, -
- for det var vist Ridleys anden film.
Og min tredje, jeg lavede to før denne.
Så det var nyt for os, -
- og jeg har vist aldrig arbejdet så hårdt, -
- alle de timer vi brugte.
Vi prøvede alt, vi kunne finde ud af på flere forskellige måder.
Ideen var at terrorisere folk så meget som muligt.
Og det kan man kun ved konstant at presse folk op i hjørner.
Man går så langt som muligt, men aldrig over grænsen.
Jeg kan huse, da filmen blev vist...
Var det i London? Var det i L.A., Egyptian?
Men jeg kan huske, da vi viste den i London og L.A., -
- og jeg vidste, vi havde noget ganske særligt, -
- mest pga. reaktionerne, ikke kun løbende, men bagefter.
Der var en chokerende stilhed.
Og jeg kan huske, Harry kom hen... Det var vist Egyptian, -
- og han er så sød, og han sagde: "Tak for nærbillederne, mand."
- Åh, hvor sødt. - Ja.
Og han mente der, hvor han går og siger: "Kom her, missekat."
- Hvilket er godt. - Ja.
- Der ved man, han er færdig. - Ja.
Men han var utrolig sød, og ham og Yaphet udgjorde en skøn duo.
Jeg tror i øvrigt, det er det bedste hold skuespillere, jeg har haft.
Her begik jeg en fejl. Jeg er ikke god til terror.
Jeg kan lave gråd, latter, jeg kan alt andet end terror.
Og jeg vidste det ikke dengang, men jeg lærte det senere, -
- og jeg brugte det ikke her.
Det gik, men bare jeg havde vidst det.
Man ser ikke skræmt ud, men som: "Det har jeg aldrig set før."
Det er alt, man skal gøre.
- Der er det skin, den har skiftet. - Ja.
Der er noget i gære, Harry.
Hvor er de ubehagelige de billeder her.
Ulækkert.
Der er også god lyd her.
Når man kommer ind i denne regnskov nærmest, -
- med regnen og dråberne, der omhylder dig.
Og det sædvanlige forsvar. "Hvorfor vandet?"
Jeg siger altid: "Hvorfor ikke?" "Hvorfor kæder?"
"Kæder er ikke højteknologisk."
Jeg svarede: "Men ting skal stadig ned, -
- så det bliver reb eller vand. Det behøver ikke være elektronisk."
Så jeg fik kæderne, for der virkede tomt, -
- og der skulle bevægelse til.
Jeg er ligeglad med, hvordan det virker.
"Hvor kommer vandet fra?" Jeg svarer: "Kondensvand."
"Hvorfor kondens?"
"Fordi noget er gået galt på skibet. De kan ikke..."
"Det er ikke livstruende. De finder sig i det."
- De lyde... - Ja, kæderne og...
Ja.
Åh, Ridley. Ridley, Ridley.
Og regnen. Se alt det vand, der kommer ned.
Der er nok ikke så fugtigt i det ydre rum, men...
Det er der nu.
Det var min idé. Ridley elskede det.
- Han ville bare have det med. - Ja.
Der er altid fornemmelsen af: "Går det for langsomt?"
Det gør det ikke. Det gør det mere anspændt.
Der vil altid ske noget.
Det var altid sjovt. Jeg kunne ikke få katten til at reagere.
Så jeg fik en idé.
Så vi fik et bræt ind ved siden af Harry Dean Stanton, -
- og vi havde en schæferhund bagved, og vi løftede brættet.
Den var i snor, så der ikke skete noget.
Men sådan fik vi kattens reaktion, der nærmest siger: "Hvad?"
Og... der.
Der ser den schæferhunden.
Og Harry prøver at ignorere det.
Ville jeg gøre dette i dag? Nej. Jeg...
Jeg ville stadig opsøge spændingen, -
- jeg ville lade som om, intet sker, -
- men det virker ret godt.
Nogle gange ser man scenerne og tænker: "Jeg vil klippe lidt ud."
Den eneste instruktion, vi fik fra Ridley, -
- var efter en af scenerne i frokoststuen.
Han fjernede øjet fra kameraet, rømmede sig og sagde: "Interessant."
Kan I huske det?
Jeg tror, det var eneste instruktion.
Hvilket var nok.
Det er svært at tale om redigering. Derfor siger jeg, det er svært.
Måske kan andre tale mere fornuftigt om det end mig.
Men når jeg taler om det, spørger folk: "Hvorfor gjorde du det og det?"
Jeg må sige, det var instinkt.
Det føltes rigtigt på det tidspunkt.
Det er som, når man vil lære nogen noget.
Man lærer ikke folk det.
Man kan sige, hvad folk skal og ikke skal, -
- men regler er der for at blive brudt, -
- for vi gambler meget angående redigering.
Og jeg er stadig... Efter alle disse år bliver -
- jeg stadig overrasket over, hvad vi kan -
- med samme stykke film brugt på forskellige måder -
- og byttet rundt.
Men at sige, hvordan -
- det skal gøres, når du får noget materiale...
Det kommer an på, hvad man vil opnå, -
- og det skal passe ind. Det handler om end indre timing.
Og det vil virke til en vis grad, -
- og så vil instruktøren foreslå-
- ændringer, du ikke tænkte på, -
- og jeg håber, jeg gør det for dem.
Med alt det pres, der er på instruktøren, -
- har han ikke tid til at tænke på alle variationer af en scene.
Jeg taler meget med dem under optagelserne, -
- så jeg ved, hvad de vil med en sekvens.
Når jeg så skal samle den, -
- så er det første, jeg gør, at vælge de optagelser, de ønsker, -
- med ideerne, de ønsker, jeg prøver.
Men jeg ser så andre ting og kan gøre dem opmærksomme på det.
Eller jeg gør det sådan, så de kan se, hvilke andre muligheder der er.
Og det er vist mit job, -
- at bringe det, jeg får, et skridt videre.
Så udvikler vi det sammen.
Det er igen industrielle ting.
Vi lavede det ikke. Vi fik fat i rørene.
Det hele her skulle laves på en dag.
Mere tid fik jeg ikke.
"Du får kun en dag."
Og jeg havde en rigtig flamme og en fyr stod med lyset.
Det er eneste belysning. Vi skød bare.
Det er det fantastiske ved Derek, -
- jeg skød det bare sådan. Der er ikke andet der.
Jeg tror, Derek kunne få mere ud af sådan en linse -
- end nogen anden.
Men fordelen ved selv at føre kameraet som instruktør...
For man ser det, du ved, hvad du får.
Du ved, hvad du får.
Det er ligesom at udtænke sit storyboard, -
- mens man ser det ske.
Ser man ikke gennem kameraet, -
- ved du ikke, hvad der foregår.
I dag får vi hjælp med videoassistance, -
- men det bedste er at se gennem kameraet -
- og være tæt på skuespilleren. Du er en del af det.
For mig er det logisk at filme og instruere på samme tid.
Da Ridley mødte mig, sagde han:
"Det skal være den mest lige til, uprætentiøse, fascinerende thriller -
- som 'Psycho', 'Rosemary's Baby' -
- eller en brillant B-film såsom 'Night of the Living Dead' -
- og 'Motorsavsmassakren."'
"Men den skal ligne... Jeg laver den som 'Rumrejsen 2001'."
Så jeg vidste, for jeg så "Duellanterne", -
- at kunne gøre det, -
- men jeg vidste ikke, at han tænkte sådan.
"Den skal ikke være prætentiøs..."
"Den skal Iigne manuskriptet."
Så sagde han: "Vi ser de klassiske gysere sammen, -
- så jeg kan lære rytmen i uhygge."
Så vi lavede en liste... Ridley, jeg og O'Bannon -
- så dem. Og jeg vidste med det samme, -
- efter første møde, at han ville gøre jobbet, som han gjorde.
Jeg var nervøs pga. flammekasterne.
De sagde, de var sikre, -
- og skuespillerne trænede med at bruge dem, -
- men de gjorde mig nervøs.
Brandstoffet og... Jeg kunne ikke lide dem.
Vi passede godt på med alting.
Så heldigvis skete der intet, men jeg kan ikke lide at lege med ild.
Jeg havde en kæphest. Da først væsenet var ombord, -
- ville jeg undgå klichéen med kugler, der preller af på den, -
- det uovervindelige monster.
Det er en gammel kliché, ikke?
Intet kan stoppe det, ikke kugler. Slet ikke.
Jeg ønskede, det var et naturligt dyr.
Hvilket betyder, skud ville dræbe den.
Så spørgsmålet i anden halvdel af filmen var:
"Hvorfor dræber de den ikke? Kan de ikke bare mose den?" Ikke?
"Stik en kniv i den, et eller andet."
Og jeg vidste ikke, hvad vi -
- skulle gøre, så jeg spurgte Ron Cobb til råds.
Ron Cobb, som altid var meget behjælpelig, sagde:
"Hvis nu væsenets blod er syre, der ætser gennem metal."
Jeg sagde: "Fantastisk. Så kan de ikke dræbe det, for...
Blodet ville lave hul i skibet, og ilten ville forsvinde."
Jeg sagde: "Fantastisk."
Se der. Her er det den næstes tur.
Skide fjols.
"Okay, Harry, bestil en øl. Jeg kommer snart op til dig."
Ja.
Han sang en ballade for mig.
Derfor kunne jeg ikke skyde ham.
Det fik mig altid til at grine, for...
Publikum ville...
Når man ser 800 folk få et chok sammen, -
- er det tilfredsstillende.
Det bliver næsten morsomt. Men det er sjovt at lave en thriller.
Jeg vil gerne gøre det igen, men jeg må finde det rette materiale.
Det behøver ikke være sofistikeret.
Man kan godt gøre det mere sofistikeret.
- Jeg er den eneste kloge. - Ja.
Vi forlader skibet og kommer væk.
- Publikum er med dig. - Ingen lytter.
Publikum hepper på dig.
Hvorfor sagde du ikke det, før de fik mig? Ja.
Hvad tog så lang tid?
Det er fordi... Hvad end, min karakter...
Dallas og hende havde en affære, og derfor ville hun...
- Ja. - Det klippede de ud.
Hun fik lidt af det frække.
Så det er forklaringen.
Her ville jeg hæve niveauet lidt.
Så Yaphet og jeg var lidt uvenner her, -
- og jeg sagde: "Jeg vil presse ham og være irriterende."
Og det blev meget godt.
For hun startede med at være meget følelsesladet, -
- fordi Dallas er død, -
- og han presser hende bare igen og igen.
Og jeg ved, Ridley sagde: "Gå efter hende."
- og går fra settet igen, var hun så pissesur -
- hvilket filmen skulle bruge.
Hun skulle tage kontrol over skibet nu.
Hun kunne ikke være en bangebuks. Det var mig.
Jeg var den eneste fornuftige.
Men han drev os videre.
Man holdte sig fra forhold.
Ideen med tilfældig sex ville være normalt -
- af oplagte årsager. Jeg tænkte: "Hvorfor ikke?"
For har man syv ombord, vil nogen blive holdt udenfor, ikke?
Så tilfældige forhold mellem mand og kvinde -
- eller mand og mand, kvinde og kvinde -
- virkede okay ude i rummet.
Når man er spærret inde i en stor blikdåse i flere år, -
- det kunne være år, dvalen fik det til at føles som et år.
Måske er man væk i 10 år.
Så jeg prøvede at lave et hint, at det var sket med Dallas.
Og det var begyndelsen med Veronica.
En idé med: "Skal vi antyde noget her?
Skal vi antyde et homoseksuelt forhold eller ej?"
Det ville have været interessant.
I dag ville jeg nok have gjort det for at få mere kød på karaktererne.
Ideen med, hvad en spændingshistorie skal indeholde, -
- var nogle af producerne Iidt uenige med mig om, -
- og jeg tabte et par kampe.
Ash var ikke i mit manuskript, de tilføjede det.
Ideen var, at alle manuskripter må have et sideplot.
Bare at have et plot er utilstrækkeligt, -
- alle historier må have et sideplot. Så det skabte de.
Ian Holm gør det fantastisk, Ridley instruerede det godt, -
- men tænker man over det, -
- gør det ikke nogen forskel, om det er med eller ej?
Hvem tager sig af det? Okay, en af dem er robot, hvad så?
Det generede mig, da de gjorde det, og jeg kaldte det den russiske spion.
En tendens i nogle thrillere, -
- hvor folk er på en mission, og så putter man en russisk spion ind.
En er spion, man ved ikke hvem, -
- og han prøver at ødelægge hele missionen.
Da jeg så "Fantastic Voyage", blev jeg generet af dette.
Man er klar til at følge denne person -
- på en fantastisk mission, -
- at gå gennem blodstrømmen til hans hjerne og redde ham, -
- da man finder ud af, en er russisk spion, -
- og han vil forhindre missionen i at blive gennemført.
Og i stedet for at tilføje spænding, -
- generede det mig, og jeg tænkte:
"Javel ja. Så nu får jeg måske ikke at se, hvad jeg gerne ville, -
- for spionen ødelægger det."
Det er et spændingsredskab, som slet ikke virker, -
- for det tilfører intet.
Det gør ikke andet end at give forfatteren skrivetræning, -
- som tror, alle historier skal have et sideplot.
Så det er en tåbelig idé fra tåbelige folk, -
- men velspillet og instrueret.
Og heldigvis får det så lidt tid, -
- at det ikke går udover plottet.
Ash var interessant.
At Ash var placeret der. At en robot var ombord.
Så i stedet for bare en spion, har vi et biomekanisk menneske.
En meget moderne og relevant idé.
Meget morderne.
Han har god hukommelse, så skal ikke bruge en computer.
Det bliver alt sammen lagret.
Det var fantastisk. Noget nyt.
- Ja. - Det var en virkelig god idé.
Det giver mening.
Han sagde: "Kom med nedenunder. Det bliver fantastisk.
"Ash henter et pornoblad, og han stikker det i skrotten på dig."
Og jeg kendte ikke til cockney, og jeg tænkte: "Skrotten?"
Så da vi kom ned, fandt jeg heldigvis ud af, det var for at kvæle mig.
Men det var sjovt. Det var en situation, hvor man ikke tænkte...
- "Ridley ville aldrig gøre det." - Nemlig.
- Intet ville overraske mig. - Nej. Jeg tænkte, robotter må...
Hvis de var sofistikerede, må de nogle gange få trangen.
Så jeg sagde: "Hvad har du det med sex?"
Han sagde: "Fantastisk."
Så jeg sagde: "I stedet for bare at tæske løs, er det mere interessant, -
- at han gør det, han altid ønskede, -
- og her er muligheden, men han har ikke den del."
- Nej. - Og derfor blev det et blad.
Jeg forstod ikke de freudianske undertoner i scenen.
Jeg håber ikke, børn ser med nu.
Hvis børn ser den slags film, kan de tåle at høre det.
Nemlig.
Det er Giler og Hills koncept.
Det var det eneste, der ikke var i mit og Dans manuskript.
Grunden til, jeg vidste det virkede...
Man har brug for noget efter brystkassen, -
- der var næsten Iige så utroligt, og dette...
Da hans hoved kappes af, og man ser, han er robot.
Og det holdte tredje akt fra at blive skuffende.
Åh, du godeste.
Det er en fantastisk drejning, -
- for lige når man tror, at den eneste trussel -
- er væsenet på skibet, -
- har man nu et større problem.
Der er to trusler.
Hvilket hæver deres og publikums paranoia til det dobbelte.
Altid nyttigt på sådan et tidspunkt, når man er to tredjedele igennem.
Så nu giver mælkedråberne også mening.
For i stedet for blod besluttede jeg at bruge...
Ikke mælk, for det ville hurtigt stinke.
Så det var bare farvet vand.
Men alt taget i betragtning, -
- med vores budget, så klarede vi det ret godt.
Igen: "Hvad med indvoldene?"
Jeg sagde: "Pasta, marmorkugler...
Skaf mig noget billigt kaviar -
- og mælk, og det er alt."
Og jeg blandede det sammen. Det er en god sammenblanding.
Der er lidt... Tynde gummislanger, pasta -
- og der er noget billigt, sort kaviar, som virkede godt.
Blandet med kuglerne tænker man:
"Det ser teknisk ud. Hvad er det dog?"
Det viser, det ikke kræver meget. Man behøver ikke gå amok.
Den originale scene så ikke helt sådan ud, -
- så de må have...
Ian sagde, de skød scenen om senere -
- med et større rod af ledninger.
Og de ændrede dialogen.
Sådan var den ikke originalt.
Alt det med:
"Ingen prøvede at kommunikere med den.
Hvis vi nu gav den en chance. Den var del af et program."
Hvilket på en sær måde gjorde ham mindre ond.
Originalt var det sådan her, det lød:
"Har nogen prøvet at kommunikere med den?"
Og vi stod der... Vi stod og lyttede til ham.
Han var så rørende, da han gjorde det.
Og så råber Ridley: "cut", -
- for der var mælk og druer og lidt...
Han hadede sølvkuglerne, som var...
Så vi sidder der og lytter til Ian, -
- som har hovedet gennem bordet -
- med druer og andre ting på hovedet, -
- og så...
Han råber "cut", fordi kuglerne generede ham.
Så dette er noget, Ian lavede om måneder senere.
Men jeg elskede hans ideer.
Ian havde en trækning hele tiden, man ikke så tydeligt.
Han... Det startede fint, men da han begynder med...
Venstre øje blinker hele tiden, da han bryder sammen.
Så nu prøver vi at finde ud af...
Man behøver ikke forklare det, der er druider ombord
Store korporationer...
Måske har rygtet fra fra de store korporationer...
Vores paranoia for deres investering -
- i skibet og lasten og den viden, -
- og få altid en spion med ombord, -
- i tilfælde af nogen vil sælge den viden til andre.
Og derfor har de altid den sikkerhedsforanstaltning med.
Og han er en af dem. Og det var en god idé, -
- en ny idé, som så bliver brugt igen og igen og igen.
Og Sigourney var en åbenbaring, for på settet -
- virkede hun ikke til at spille, for hun er reflekterende.
Det ligger bag øjnene.
Alle fyrene er de bedste skuespillere i branchen, -
- og vi tænkte: "Kan hun nu klare det? Hun spiller ikke."
Når man så optagelserne, sagde vi: "Fantastisk.
Hvordan gør hun det?" For det var altid... Bag øjnene.
Som Orson Welles sagde...
- han så Gary Cooper... Iave en scene og sagde:
"Vi må filme om." Men han så bagefter, det var fantastisk.
Welles sagde: "Kameraet elsker dig eller elsker dig ikke."
Og Sigourneys karriere og succes bunder på, hun ikke overspiller.
Pointen med "Alien" er ikke, at det er et farligt monster.
Pointen med "Alien", i følge Walter Hill, er, -
- at ondskabsfulde korporationer skabte denne situation.
Holdet ville ikke være i denne situation, -
- hvis ikke den onde korporation havde søgt efter den organisme, -
- som de vil bruge som våben, -
- og de placerede en robot ombord for at føre holdet bag lyset.
Og de fanger dem i en situation, hvor organismen gør sit værste -
- og viser, det kunne være et meget godt våben -
- til korporationens våbensystem.
Og i følge Walter Hill handler filmen om det.
Men man se hvorfor, når man har taget sig tid til -
- at finde på og skrive "Alien" til at begynde med, -
- man begynder at skændes med en producer.
Dette var anamorphic. Jeg ønskede wide screen.
Det ville... Få det til at føles større.
Gradvist udviklede man det til ideen med Super 35...
Den store forskel er, man bruger anamorphic linser, -
- hvilket betyder, der er mere glas foran linsen, -
- hvilket betyder, billedkvaliteten ikke er så skarp.
Man skal bruge mere lys.
Så det lyder kun negativt.
Og det var det, vi havde problemer med fokus, -
- fordi vi brugte lidt lys, Iige på kanten.
Så det betyder, at den sparsomme belysning -
- og åbne vidder ikke er godt for linsen og klarheden.
Så vi havde problemer med fokus.
Man kan bruge det til at lave dybde, -
- hvilket er en del af karakterisering -
- af den stil, du vælger, samt historien, du fortæller.
Resterne af helikopteren. Spraymalet med guldfarve.
Jetmotor vendt om og malet guldfarvet -
- for at få det til at se mere højteknisk ud.
Her får man fantastiske skær på glasset ved brug af anamorphic.
Igen stilhed, stilhed.
Man kan bogstaveligt talt være lige ved siden af skuespillerne, -
- hvis man bruger håndholdt.
Veronica var altid god til at styre katatonisk terror.
Hun er to skridt fra et hjertestop, -
- og til sidst tror jeg, hun faktisk får et hjertestop.
Det er fantastisk, man ser tiden, man tager over alt.
Det gør filmen så speciel.
Og så er det sådan der. Det er ovre. Det er ovre.
Ville jeg købe Jonesy i dag? Jeg tænkte ikke over det dengang.
Jeg tænkte, hun kunne forbundet til katten.
Som mine hunde. Jeg ville gøre alt for dem.
Ville jeg gå tilbage efter dem? Helt sikkert.
Aircondition tændt. De små blæsere virker.
Der stod folk og sørgede for vind, så alting rører på sig.
Og her er en nyttig ting.
Det er et nyttigt chok her.
Det var rigtig godt på det tidspunkt.
Og meget simpelt.
En mand skubbede den med fødderne.
Han er ikke... Nogen skubbede den frem.
Det er et hint. At katten går ind.
Folk var overbeviste om, væsenet nu var inde i katten.
Yaphet er så god og meget intens.
Han sagde: "Jeg har ventet 15 år på dette, -
- og jeg ved, det bliver en fantastisk film."
Før vi gik i gang. Er det ikke utroligt? Godt set.
Han sagde det første dag, vi mødtes.
Yaphet siger, jeg skal flytte mig, men jeg kan ikke, -
- da jeg er mellem ham og væsenet, og her kommer han.
Her har vi det. Han er på en måde fascineret.
Se ham. Han ser på mig. Han tjekker mig.
Så jeg tænkte, jeg ville ende i et skab på en måde, -
- men han gør andre ting ved mig.
Bolaji, som spillede væsenet, var helt fantastisk.
Han var en grafisk artist, som de fandt på en pub.
Han var over 2 meter høj og var Masai, så han havde lange lemmer, -
- så dragten passede ham. Men han gik rundt i hvide tennissko.
Og Tom sagde: "Den stakkel kan ikke sidde."
Så de byggede en speciel gynge.
For han kunne ikke sidde ned med den hale på.
Og jeg husker, Ridley ville...
Og der er en optagelse... Man ser hjernen?
Det var mider, og de ville putte dem på Bolajis hoved, -
- men der trak han grænsen.
Det er Harry Deans ben, -
- for jeg havde hvide bukser og cowboystøvler på.
Men det er taget fra scenen, -
- hvor væsenet kommer ned tidligere.
De manipulerede filmen, så de ikke så blå ud, -
- men det er ikke engang de tremmer, der var på gulvet.
Jeg husker første gang med et publikum, -
- og journalisterne spørger: "Hvordan føltes det?"
Jeg sagde: "Spørg Harry."
Jeg var så sur.
Det virker fint, men de kunne godt have advaret mig.
Men dødsscenen blev aldrig gjort færdig.
Jeg skulle have kravlet væk -
- og skulle dø af skræk i et skab, -
- og det skulle være samme skab, Jones havde været i.
Men vi fik det ikke med. Og jeg spurgte hele tiden til scenen, -
- for de var hele tiden i gang med noget andet.
Vi ved ikke, hvordan hun døde.
Men der er en antydning af, der var noget seksuelt -
- ved det androgyne væsen, som selv kan føde, -
- men også befrugte.
Der findes insekter, der kan det, så vi baserede den på...
Lidt af gode, gamle Moder Natur.
Var det en forfærdelig død?
Var det et forfærdeligt misbrug af hendes krop, en voldtægt?
Og ville der derfor komme en version af Cartwright karakteren?
Uanset hvad ville der nu komme flere menneskelige væsener på skibet, -
- og det må hun nu udslette.
Det er et af problemerne. Man tænker igen på genren -
- og vil finde på noget, der er Iige så unikt, og det er svært.
Jeg lænede mig op ad Giger på sådanne tidspunkter, -
- som nærmest kun blev set i Schweiz.
Han havde en fanskare dengang, men han var helt perfekt.
De rette elementer samledes på rette tidspunkt.
Alle, der har lavet en gyserfilm efter denne, -
- har kopieret væsenets udseende.
- der ikke har set sådan ud, var i Signs, -
- men det er stadig samme kropsform.
Men når man tænker på alle disse film, er de...
Det her er klart en klassiker og de har fulgt denne teori.
Og dette var vist første gang, det ikke var så pænt.
Alle rumfilmene var så pæne.
Det er denne ikke. Den er beskidt og dyster, -
- og jeg tror, han fik skabt en hel anden verden derude.
Så det var et interessant koncept.
Og da han så fandt alle de Giger ting, -
- hvilket har flere erotiske undertoner, -
- så gav det en ekstra dimension.
Her er vi i et nyt område, der ikke blev vist i filmen.
Og mange spurgte: "Hvad skete der med det?"
Men vi kunne ikke beslutte os om at have det med eller ej.
Var vi nødt til at se, hvad der skete med dem?
Mest vigtigt, var vi nødt til at se tragedien -
- hvor hun er nødt til at brænde sine venner og kolleger.
I sidste ende valgte vi at lade være. Vi ville videre.
Men hun gør det rigtigt godt.
Med både frygt og sårbarhed.
Og samtidig i kontrol.
Hvem ville gå derind på det tidspunkt?
Hvis jeg miksede det her, ville jeg bruge ekkoet fra advarselssystemet.
Så hun ved, hun kæmper mod tiden.
Til højre er der et fantastisk panel Giger skabte -
- som var smukt lavet.
Og vi forstår at de forandrer sig og bliver brugt, antager jeg -
- af alien organismen og bliver lavet til et æg.
Igen havde set sådan noget her før.
Det er et af problemerne. Man tænker igen på genren -
- og vil finde på noget, der er Iige så unikt, og det er svært.
Alfred Hitchcock sagde: "Ser man ikke noget, er det din fantasi."
I "Fuglene" er der en scene med et klatrestativ, -
- og fuglene sidder på det.
Mange af dem var af pap, og mange af dem var ægte.
Jeg sagde: "Kan folk ikke se det?"
Han sagde: "Nej. Dit øje ser noget, -
- og det er din fantasi, der får dig til at tro, alt er i live."
Det er det samme med dette væsen.
Efter noget tid begynder man at se efter spor af den, -
- for at se, om den kommer ud, -
- og pludselig er den der, og man bliver helt overrasket.
Det bliver nærmest mere skræmmende -
- end noget, du tydeligt kan se.
Og det er nok der, de andre -
- er gået for vidt, og man mister interessen.
For man er pludselig ikke medvirkende mere.
Man bruger ikke sin fantasi til at skabe ting.
Dette er første gang, hvor der er folk, -
- hvor man kan involvere sig i hver karakter.
Og jeg var bekymret, for jeg græd så meget, -
- og de sagde: "Du er seeren. Du er den fornuftige."
Du ved: "Lad os dog komme væk."
Så det virkede vel. De har jo lavet fire, så...
Det var nok en meget god formel.
Det, der er med sådan en film, er, -
- det er en demonstration i chokerende terror, -
- for overbeviser skuespilleren ikke, føler publikum intet.
Vel? Og bæstet i sig selv vil blive ensformigt.
Derfor holdte jeg den skjult. Lige som hajen.
- Jo mindre, man ser, jo bedre. - Helt sikkert.
Så der er meget...
Og jeg kan huske, da jeg så slutningen første gang -
- og tænkte: "I over 17 minutter til sidst i filmen -
- har Sigourney ingen dialog, det er kun det fysiske.
Hun spæner rundt i katatonisk angst."
- Ikke? - Det er jeg bedst til.
Men det er svært, ikke?
Jeg elskede den del.
Jeg elskede karakteren og at gøre det med bevægelser, -
- for det understregede hendes ensomhed, isolation.
Og at... Hun kunne vel have talt med katten, -
- men det elskede jeg. Hun kunne ikke engang tale med nogen.
- Hun blev mere sårbar. - Ja, men det er svært.
Det er svært for en udefra, der ser ind, -
- for det er mit job, -
- føler jeg... Jeg beundrede dig meget for din præstation, -
- især gennem den proces, -
- for det er et tidspunkt i filmen, der let bliver to-dimensionel.
Og du... Du tilførte to dimensioner, -
- så vi havde fire dimensioner. Jeg syntes, det var fantastisk.
Jeg kan godt lide Iyset her, -
- for vi bruger bare blitzlys her.
Jeg elsker still-billeder af dette.
Det... Det var som et lyn, da jeg indså, -
- folk ikke skulle informeres.
Jeg indså, at hvis det er svært eller kunstigt at fortælle, -
- så skal man ikke gøre det.
Det eneste, folk skal have at vide -
- eller forklares, -
- er de ting, der var naturlige for karaktererne at tale om.
Og var det ikke let og naturligt at tale nogle ting, -
- så skulle det ikke med.
Og det princip har jeg fulgt lige siden.
Ikke kun med dialog, men generelt.
Når jeg finder ud af, jeg er ved at forklare noget, -
- og det virker unaturligt, så stopper jeg og siger:
"Det behøver ikke at blive forklaret. Det bør ikke forklares."
Tilhører det historien, skal det komme naturligt.
Kommer det ikke naturligt, burde det ikke være med, -
- og det vil lyde forfærdeligt.
Det kan være lige meget, hvad de laver derude.
Det betød noget for os, filmskaberne. Og for mig, forfatteren, -
- så vi kunne danne en troværdig verden til de folk, -
- så man ser dem som ægte mennesker i en ægte situation og historie.
Filme skulle være sluttet, da hun går ind.
Du letter og siger farvel.
Man kan selvfølgelig ikke slutte filmen her, -
- selv med braget bag hende.
Og det er intet i forhold til, hvad man kunne lave i dag.
Men i dag ville det være CGI. Dette er ægte.
Inde i studiet, på settet, -
- hvilket kun er brænde.
Okay, så dette blev skabt til sidst i filmen.
Så en ting på 1 megaton sprænger i luften om lidt.
Interessant, grafisk design, ikke?
Der sker intet vildt.
Bare lyden og redigering mellem tre kort.
Jeg tænkte, det må være to eller tre.
Jeg er nu blevet god til rysteturene.
Ingen havde rystet kameraet indtil nu.
Et eller andet ryster det.
Jeg ved ikke med den røde kugle.
Og... sådan.
Dette skulle være filmens slutning.
Det var alt. Hun siger farvel der.
Og jeg sagde: "Nej. Den kan ikke bare slutte der."
Vi lavede den for 8.6, som selv dengang var ret billigt.
- Jeg troede, det var 14. - 8.6 millioner.
Så jeg sagde:
"Jeg vil bruge X antal $ til fjerde akt."
"Hvor meget?" Jeg sagde: "Det vil tage fire dage."
"Fire dage?"
Jeg sagde: "I ved ikke, hvad jeg vil gøre."
"Lad mig forklare."
Så siger de: "Hvordan kan du gøre det på fire dage?"
Jeg sagde: "Filmen slutter ikke bare med dette, -
- der er en fjerde akt."
De sagde: "Hvad mener du?"
De mente: "Filmen er ovre, da hun flyver. Færdig."
Jeg sagde: "Der er en fjerde akt, hvilket vil ændre måden, film bliver lavet på."
For på dette tidspunkt kan man vist roligt sige...
Der er nok nogle mindre film, der vil -
- påstå, det er løgn.
Men i dag har man vænnet sig til ideen med "slutningen" -
- og så "slutningen" og så "slutning."
- Og her er lige en mere. - Ja.
Og jeg ville gerne lægge låget på og så lukke den ud igen. Okay?
Så da Ripley går derind, -
- tænker man lige, filmen ikke er slut.
Når man sidder på sin plads, og kameraet kører op, -
- og Jerry Goldsmith sørger for et fint, lille hint, -
- og så kører det.
Og man kan mærke, at publikum...
Ved første fremvisning kunne man mærke det på dem.
Man kunne mærke, låget var ved at åbne sig, og folk sagde:
"Åh nej. Lad mig komme ud."
- Hvilket er fantastisk. - Ja, ja, ja.
Det elskede jeg også. Jeg har danset meget, så...
Meget ved disse film er fysisk og sanseligt.
Og bare at være der med lugten af røg og det hele.
- Det var så skræmmende. - Ja, ja.
Og jeg elskede musikken. Hvad var det?
Vi brugte Tomita, for jeg... Vi talte om det i telefonen.
Jeg tænkte: "Lige meget hvad, er hun på egen hånd nu."
Jeg havde spillet Tomita i redigeringsrummet -
- som vejledning.
Han havde lavet "Planets", og en var "God of War is Mars."
Ja, ja. Som vi vist brugte i "Alien 3."
Jeg var meget forsigtig med at foreslå det.
Og jeg blev overrasket, da du sagde: "Helt sikkert."
Og: "Det ville være brillant."
Jeg sagde: "Jeg får en masse højtalere stillet op, -
- og jeg har noget musik, der måske vil hjælpe dig."
For det lyder som en motor, og er meget ildevarslende."
Du sagde: "Fint. Hvad er det? Lad mig høre."
Bang, og vi brugte det.
Men lydteknikerne var trætte af det, for alt skulle laves om.
- Ja. - Men jeg var ligeglad.
- Ja. - Jeg sagde: "Nej."
- Der var alligevel ikke meget dialog. - Nej.
Og jeg bad dig lade være med at sige, hvad der skete, -
- så jeg blev overrasket. - Ja, nemlig.
Og jeg tror, grunden til...
Jeg mener, at hyre Bolaji Badejo, som...
Hans arm... Den var lige så lang som mit ben.
Han lignede selv en fra en anden planet, -
- men når han fik dragten på, var det smukt, -
- men også skræmmende.
Man skulle bare bruge en bevægelse, og det var uhyggeligt.
Vi ville gøre ham intelligent.
Vi ville gerne have lavet en slags sex-scene.
Og hvem var produktionslederen for Fox i London?
- Peter...? - Ja, Peter Beale.
Peter Beale kom forbi og så meget alvorligt på os.
Og han så på uret og sagde nærmest:
"Du har to dage til at lave det." Noget i den stil.
Så det andet...
Vi ønskede, væsenet kom og så på hende gennem glasset -
- og blev tiltrukket af hendes blødere hud.
Han skulle være så intelligent, at det på en måde tændte ham.
Ja. Der var noget, vi ville...
"Skønheden og udyret." Det var vist det.
Ja, nemlig.
Man vil gerne lave en femte, hvilket jeg aldrig havde regnet med.
Og jeg siger:
"Det er svært at finde på en femte historie, der er ny og frisk, -
- men jeg vil gerne derud igen."
Rumrejser er en god ting for os lige nu, -
- fordi Jorden er så dyster.
Så vi har talt om det, men kun meget generelt.
Ja. Den er svær. Især efter den fjerdes succes.
Lukker man låget, bør det være enden af første kapitel.
Og det, ingen har gjort, er -
- at gå tilbage og spørge: "Hvad var det?"
- Ingen har... - Hvor kom den fra?
"Hvem er han? Han var ikke et rumvæsen."
- Ja. - "Hvad var rumskibet?"
Er det et krigsskib, et hangarskib?
Er det et skib, der fragter biomekaniske våben?
Landede det der med vilje,
- eller gik det ned, fordi der var motorproblemer?"
Alt har en motor.
- "Fik han et SOS?" - Nemlig.
- "Hvor lang tid siden?" - Ja.
For æggene ville være der.
Sigourney sagde: "Jeg vil synge for at holde mig distraheret."
Og hun fandt på "You Are My Lucky Star."
Jeg tænkte: "God idé."
Og sagde studieoverhovederne:
"Ved I, hvor meget 'You Are My Lucky Star' koster?"
Men det var det.
Det er en fin idé, at hun synger.
Det er som en redningsvest for hendes forstand.
Tænk, hvis det var virkeligt.
Jeg syntes, det var en god idé, så vi gjorde det.
Der er mange talentfulde folk involveret.
Sigourney var fantastisk.
Og det er normalt en mands rolle, -
- og at klare det med hendes styrke og tilstedeværelse -
- var meget imponerende.
Og en god kommentar for kvinder.
Kvindebevægelsen.
Dette er et godt billede af væsenet.
Man har set små bidder af ham indtil nu, -
- men faren er: "Ja, han er en mand i en dragt." Men sådan er det jo.
Han er et rumvæsen, der har taget menneskeskikkelse.
Det er det mest sårbare øjeblik for væsenets udseende.
Og halvdelen af skibet hænger på hovedet.
Det er en stuntmand. Roy Scammell.
De sagde: "Hvad med motorerne?"
Jeg sagde: "Vand."
De sagde: "Hvad mener du?" Jeg sagde: "Ring af vand."
Så tænkte jeg, det ville ligne en plasma-motor."
De sagde: "Hvad er det?" Jeg sagde: "Det lyder bare godt."
Og jeg synes, det ligner en plasma-motor, og sådan er det.
Det er vand med en bue over, selvfølgelig på sikker afstand, -
- og så kommer det ned på.
Lyset tændes også, og det minder om en jet-motor.
Vi ville holde på udslettelsen af væsenet så længe som muligt.
Hvis hun bare havde blæst ham væk, -
- ville det være ovre.
Og det ville ikke være så tilfredsstillende for hende.
Så han kæmper for at blive, men når han så ryger, -
- bliver det ved og ved.
Havde man gjort det tre, fire gange, ville det have holdt.
Man ville bare se den forsvinde for evigt.
Eller forhåbentligt.
Jeg bør nå yderkolonierne om seks uger.
Jeg elsker de sære referencer til "yderkolonier" og "seks uger."
Du ved ikke, hvad det betyder, -
- du ved ikke, hvor lang tid "seks uger" er.
Hvor lang tid skal hun sove?
Men hun skal i hvert fald i dvale -
- sammen med Jonesy.
Ville du tage tilbage til der, hvor de kom fra?
Det bliver du nødt til.
Det er det, jeg altid spørger mig selv om:
"Hvilket slags samfund har de, hvis de har et?"
"Hvilken slags verden kommer de fra?"
"Hvorfor sendte man de væsener ud?"
Det er ulogisk, vi skulle være de eneste i galaksen.
- Ja. - Helt ulogisk.
Det ville være skuffende og latterligt.
- Sådan er vi. - Ja.
Tror man på big bang, så... Derfra og til nu -
- er der sket så ufatteligt mange ting -
- for at vi kan sidde her, at det faktisk er umuligt.
Forskere vil sige: "Det er Guds tryllestav -
- eller det er et overordnet væsen, der er skyld i det."
Det er der, videnskab og religion begynder med det.
Det ville være godt at tage tilbage, -
- for jeg bliver ofte spurgt:
"Hvor kom det fra?"
Folk vil så gerne vide det.
Den fylder utrolig meget nu, -
- det er blevet en kultfilm.
Og jeg tror, sci-fi nørder... Det er en stor film, så...
Og jeg var tilfældigvis med i en af de store scener.
Så det, de beder mig beskrive, er selve fødslen.
Jeg bliver næsten nødt til at tegne en pil hen til mig.
En del af det var, at Ians karakter...
Han spurgte, om vi prøvede at kommunikere med den?
Ingen af os gjorde det. Vi gik ud fra, den bare var ond.
Så ingen prøvede på at kommunikere med den.
- Monsteret? - Ja.
Hvad fanden skulle man sige til ham?
Men det er som "Skønheden og udyret."
Det er problemet, Harry. Ingen kommunikation gjorde den sur.
Den ville have et knus.
Det lignede ikke en ting, der kunne tale engelsk.
Hvad mener I med kommunikation?
Men det siger han. "Har nogen prøvet at kommunikere?"
- Siger Ian det? - Ja, da han er robot.
Men pointen er, ingen forsøgte at...
Jeg hader Ian i den film.
Ingen kommunikerede med den.
De gik ud fra, den var led.
Hvem ved? Måske ville den ikke gøre os ondt, -
- men ingen prøvede at skabe forståelse.
Den ville gøre os ondt.
Vi skulle have klappet den lidt.
Alt, der har syre i årene, vil gøre en ondt.
- Have fat i os? - Ja.
Men det var en del af hele filmen.
Det var alt for mig, ikke?
Må jeg gå nu?
[DANISH - COMMENTARY]